3

Vršovice 12.2.2012

Pozdrav: Milé sestry, milí bratři, milí přátelé, vítám vás na bohoslužbě v neděli Sexagesimae a zdravím vás pozdravem: Milost našeho Pána, Ježíše Krista, láska Boží a přítomnost Ducha svatého se všemi vámi.

Píseň: 161 sl.1 Tebe, Bože, chválíme

Introit: Procitni, Pane, a nezanevři na nás provždy! Na pomoc nám povstaň, vykup nás pro svoje milosrdenství! Ž,44,24.27

Píseň: 111

Modlitba: Pane Bože, Ty jsi povolal za svůj lid otroky v Egyptě. Vyvedl jsi je na svobodu, dal jsi jim budoucnost ve své zemi. Posílal jsi jim proroky, aby nezapomínali na Tvé Slovo, aby vládcové Tvého lidu věděli, že nesmí zapomínat na chudé a odstrčené.

Poslal jsi svého Syna, Ježíše z Nazareta, aby nabídl život všem bez rozdílu. Jeho vzkříšením jsi ukázal, že nikdo a nic nezruší tuto Tvoji nabídku života.

Pane, my Ti za to dnes chceme děkovat a chválit Tě. A chceme prosit o Ducha odvahy a naděje, abychom Slovo o Tvé nabídce života zvěstovali všem, kdo je potřebují slyšet. Amen.

Slovo dětem:

Píseň ze Svítá: S184 Mír na zemi daruj nám

Čtení: 1K 9,19-27

Píseň: 631

Text: Mk 1,40-42

Haleluja. Kéž je nám Bůh milostiv a dá nám požehnání, kéž nad námi rozjasní svou tvář! Haleluja. Ž 67,2

Za Ježíšem přišel malomocný člověk. Znovu zdůrazněme, o koho šlo. O člověka na okraji, o toho, kdo byl vyloučen ze společnosti. Tedy vlastně jako by nebyl. Byl vnímán až ve chvíli, kdy překážel, kdy se objevil na scéně a ostatní se lekli, protože by je mohl nakazit. Tedy ne ten, kdo jako by nebyl, přesnější by bylo říci – ten, kdo by bylo lépe, aby nebyl.

Takový člověk přichází za Ježíšem, padá před ním na kolena a prosí o uzdravení. A Ježíš se neodvrací. Nevykazuje toho muže do jeho mezí, neposílá ho pryč ze svého života. Ježíš se nad ním slitoval, měl s ním soucit. Vzal ho vážně jako člověka. Ono už by vlastně stačilo i to, abychom si uvědomili průlom něčeho nového do naší zkušenosti. Ale Ježíš překračuje meze osobního přijetí a uzdravením toho člověka mu otevírá dveře do společnosti, ze které byl vyloučen, dveře k Bohu, které ostatní pro tohoto člověka zabouchli.

Je to jeden z příběhů, který mě fascinuje. A musím přiznat, že mi chvíli trvalo, než jsem pochopil, jak je propojen s textem, který píše apoštol Pavel do Korintu. Co má společného s konfliktem mezi apoštolem a sborem? S tím, že Pavel hájí svou svobodu jako vyznavače a následovníka Kristova?

Ten konflikt je totiž velice zvláštní. Je celkem známé, že se točí kolem masa obětovaného modlám. Tedy masa, které zbylo po chrámové oběti a pak se prodávalo nebo následovaly hostiny z tohoto masa. Ty hostiny byly společenskou událostí, byli zváni významní lidé a logicky to bylo místo, kde se dalo domluvit mnoho obchodů i jiných důležitých věcí. Zdá se, že se těchto hostin účastnili i členové křesťanského sboru. Proč ne? To nebylo nic proti ničemu. Vždyť byli součástí společnosti a jako její součást i museli žít. Problém byl, že z toho byli nejistí ti, kteří nedávno uvěřili a měli pocit, že by nemělo jít obojí dohromady – Kristus jako Pán a účast na takových hostinách. Je to v podstatě klasický problém „přizpůsobování se tomuto věku“. Ale odpověď Korintských je vlastně logická: „My jsme od toho svobodní! Nenecháme se svázat něčím, co pro nás nemá hodnotu! Žádná božstva neexistují, je nesmysl si tím nechat určovat život.“

A přece právě toto po nich apoštol Pavel chce. A právě to bylo důvodem, proč si Pavla přestali vážit. Je pro ně slabý ve víře. Apoštol svobody je nesvobodný. Nechává se svazovat nesmysly, kterými se nechávají svazovat ti slabí. Měli by všichni jít do učení k těm dospělým ve víře v Korintu, aby pochopili, co to svoboda je.

Proto přichází Pavlova vášnivá odpověď, jejíž jedna část je základem pro dnešní kázání. Východiskem a ústřední myšlenkou pro něj je jistota, že jedině v Kristu člověk může dojít spásy. „Vy však jste z Boží moci v Kristu Ježíši; on se nám stal moudrostí od Boha, spravedlností, posvěcením a vykoupením.“ (1K 1,30) Proto tak tvrdé odmítnutí obřízky ve sboru v Galácii, proto odmítnutí Zákona. A proto jasný požadavek na Korintské, aby brali ohled na ty, kterým dělají problém ony hostiny s masem obětovaným modlám. Protože je důležité, aby se nikomu nezastřelo evangelium.

Právě tady se setkává apoštol se svým Pánem. Bere vážně ty, které nikdo vážně nebere. Protože tomu nerozumí, protože nemají společenské postavení, protože nerozumí obchodu – a vůbec jsou outsidery. Protože podle těchto lidí se neurčuje chod společnosti. A přece právě tyto lidí Pavel vidí klečet před Kristem a prosit o uzdravení. Při pohledu na ně rozvíjí apoštol svoji představu o svobodě. Pro spásu druhého člověka se rozhodl se stát židům židem, těm, kdo jsou pod zákonem, se stát tím, kdo je pod zákonem. Těm, kteří jsou bez zákona, být bez zákona. Těm, kteří jsou slabí, stal se slabým. To je finále tohoto srovnávání. Jakoby Pavel ztratil identitu, aby druhé přivedl ke Kristu. Aby jim otevřel cestu k naději.

Zajímavý přístup, který my slyšíme v době upnuté k hledání vlastní identity. V době určování norem a vytěsňování těch, kdo do našich norem nezapadají. Kdy se na místě národní identity nabízí nacionalismus, kdy se šíří strach z odlišnosti. Do toho zaznívá Pavlovo slovo o svobodě ke ztrátě identity.

A my se ptáme, jestli je to vůbec možné. Jestli je to v silách člověka nemít identitu. Podle čeho se Pavel orientoval, podle čeho se máme orientovat my, abychom sami sebe neztratili?

Pavlova odpověď je v našem textu poměrně schovaná. Pavel tu říká „před Bohem nejsem bez zákona, protože mým zákonem je Kristus“. Odtud jeho pojetí svobody, odtud otevřenost pro ty, kteří „nemají hlas“. Pavel je ochoten obětovat svoji identitu, protože jestliže žije, žije v Kristu. Neutíká ze světa, jenom už odmítá kývat na jeho pravidla, na jeho vytěsňování odlišných, slabých, těch, jejichž hlas není důležitý. Protože Kristus toto přemohl. A tak v Pavlově řešení křesťanovy svobody slyšíme Ježíšovu reakci tváří v tvář malomocnému:“ Ježíš s ním měl soucit, bylo mu ho líto.“ Řečeno s apoštolem Pavlem na začátku celé kauzy křesťanské svobody: „Pokud jde o maso obětované modlám, všichni máme poznání. Poznání však vede k domýšlivosti, kdežto láska buduje.“

Apoštol nikdy nikde netvrdil, že je to snadná cesta. Ani Korintským, ani jiným sborům, ani nám. Budování otevřeného společenství je vždy obtížnější než stavění hradeb a vytěsňování bezvýznamných a jiných. Proto ten Pavlův zvláštní sportovní závěr. Proto výzva k sebekázni, k práci na sobě – abychom měli dost sil ke službě, ke které jsme byli povoláni. Ale nemusíme se lekat – i pro nás platí ujištění, které Pavel napsal Korintským hned na počátku svého dopisu: „Ježíš Kristus vám bude oporou až do konce, abyste v onen den našeho Pána Ježíše Krista nebyli obviněni. Věrný je Bůh, který vás povolal do společenství se svým Synem, naším Pánem Ježíšem Kristem.“

Amen.

Píseň: 420

Přímluvná modlitba:

Ohlášky:

Poslání: Je-li možno povzbudit v Kristu, je-li možno posílit láskou, je-li jaké společenství Ducha, je-li jaký soucit a slitování: dovršte mou radost a buďte stejné mysli, mějte stejnou lásku, buďte jedné duše, jednoho smýšlení, v ničem se nedejte ovládat ctižádostí ani ješitností, nýbrž v pokoře pokládejte jeden druhého za přednějšího než sebe; každý ať má na mysli to, co slouží druhým, ne jen jemu. Nechť je mezi vámi takové smýšlení jako v Kristu Ježíši.

Fp. 2,1-5

Požehnání: A pokoj Boží, kterýž převyšuje všeliký rozum, hájiti bude srdcí vašich i smyslů vašich v Kristu Ježíši. Fp.4,7

Píseň: 419